Richarde? Richarde?
Richarde!
Richi!
Richarde!
Ne!
SKUTEČNÝ PŘÍBĚH
O PĚT MĚSÍCŮ DŘÍVE
- Nashle. - Díky. Měj se, Tami.
Mějte se!
Dobrý den.
Co děláte?
Cokoli, abych si vydělala na cestu někam dál.
Jak dlouho budete na Tahiti?
Nemám tušení.
Jaká je vaše cílová destinace?
Jasně.
Proč zrovna Tahiti? Co tě sem zaválo?
Asi vítr. Vařila jsem na jedné lodi,
ale když plavba skončila, nechtělo se mi ještě domů.
- Odkud jsi? - Ze San Diega. Z Kalifornie.
To je pěkný.
- Kdy se tam vracíš? - Nikdy.
Nevím. Možná až poznám svět.
Zdravím. Proč se ta loď jmenuje Mayaluga?
- Je to ze svazijštiny. - Já jsem Kiwi. Musíte mi to přeložit.
Znamená to „ten, kdo se vydal za obzor".
Tak co, holky, pomůžete mi?
Páni, to je nádhera.
Díky. Tady.
- Promiň, jak že se to jmenuješ? - Richard.
- Richard. Já jsem Deb. - Ahoj, Deb.
To je Tami.
Ahoj.
Tami...
- Děkuju. - Není zač.
- Měj se. - Těšilo mě.
Jo.
Uvidíme se.
Ahoj.
Možná by se ti to šiklo.
To je super.
- Díky, Tami. - Za málo.
Máš ráda ryby?
Jsem vegetariánka.
- Takže... - Jasně.
Mám je ráda, když jsou živé.
Chtěl jsem tě pozvat na večeři.
Ale když jsi... Můžu ti udělat něco super vegetariánskýho.
To zní bezva.
- Prima. Tak domluveno. - Díky.
Platí.
Mám něco přinést?
Co nějakou zeleninu?
Jasně.
Byl jsi všude možně.
- Jo. - A všude na téhle lodi?
- Jen já a ona. - Jak jsi k ní přišel?
Postavil jsem si ji, když jsem pracoval v loděnici v Jižní Africe.
Ty jsi tu loď postavil?
No páni. To je teda něco.
- Ne... - Ale jo.
Díky.
- Čin čin. - Na zdraví.
Jaké to je, plavit se sám?
Strašný.
Ta zima! Prostě hrůza.
Ale jdi.
- Fakt? - Jo.
Buď jsi spálená, nevyspalá, nebo máš mořskou nemoc.
Většinou všechno najednou a pořád máš hlad.
Jsi soustavně mokrá. A po pár dnech přijdou halucinace.
A asi nejsou hezké, co?
Kéž by.
Tak proč to děláš, když to není zábava?
Kvůli pocitu,
který nedokážu popsat.
Je to intenzivní.
Ten nekonečný obzor.
Po pár dnech se cítím jako znovuzrozený.
Jsem tam jen já a vítr
a zvuk lodi, která se prokousává oceánem.
Promiň. To bylo strašně sentimentální.
Ne, vůbec ne.
Takže ty jsi taky námořník?
Miluju plachtění, ale neřekla bych o sobě, že jsem námořník.
- Ale jdi. - Ne v tom smyslu jako ty.
Určitě jo. Já ti nevěřím.
Chtěla by sis vyjet?
Teď?
Jasně.
Můžeme si vyrazit teď nebo zítra.
Jo!
To je ono!
Jo!
Ta plachta se začíná třepotat. Mám ji přitáhnout?
Myslel jsem, že nejsi moc dobrý námořník.
Taky že ne.
Něco jsem pochytila, když jsem vařila na tom škuneru.
Ale rozhodně jsem se nikdy nedostala sama za obzor jako ty.
A je to.
Richarde!
Kde jsi?
Mayday, mayday. Tady je plachetnice Hazana.
Slyšíte mě někdo?
Naše poslední souřadnice byly 129 stupňů západní délky a 12 stupňů severní šířky.
Slyšíte mě?
Haló?
Mayday.
Je tam někdo? Můj snoubenec...
Moje loď se potápí.
Mayday.
Kde jsi?
Kam to jdeme?
To je neuvěřitelné.
Páni.
- Neskočíš, že ne? - Jistěže ne.
No tak...
Ne, Tami, ne!
Tami?
Nevěřím tomu, co dělám.
Tami? Tami, jsi v pořádku?
- Kdy se z tebe stala taková divoška? - Jak to myslíš?
Nemůžu uvěřit, že jsi to udělala.
Někoho jako ty jsem ještě nepotkal.
- Nebojíš se, jako chlap. - Jako chlap?
Taky jsem ještě nepoznala někoho jako ty.
- Jo? - Jsi citlivý, jako žena.
Člun.
Panebože.
Richi, ty jsi...
No tak, no tak!
Kruci!
Ne, ne. Ne!
Unáší ji proud!
Hned jsem u tebe! Jen to musím trochu opravit.
To je ono, holka. Bude to dobrý.
Vypadáš skvěle.
Co je tohle?
Máme genu.
Pěkně tu vodu vypumpujeme.
Jo.
To zvládneme. To zvládneme.
Drž.
Ne, ne, ne, ne, ne!
Drž.
Ne, ne, ne, ne, ne!
Tak jo, holka.
To vypadá dobře.
Tak se ukaž, zlato.
Jo!
Už to bude, brouku!
Co je to?
To je pro mě?
Pro tebe.
Víš, že nemám narozeniny.
Vím. Viděl jsem je ve výloze a vzpomněl jsem si na tebe.
- Nelíbí se ti. - Ne, jsem nadšená.
Jsou krásné.
Tak jo.
Richarde!
Už jsem skoro u tebe!
Vydrž!
Panebože! Ty žiješ!
Kristepane!
Proboha.
Jsem tady. Jsem tady.
Dívej se na mě.
Bude to dobrý.
Bude to dobrý. Bude to dobrý.
Bude to dobrý. Jo?
Bude to dobrý.
Víš, co je to za kytku?
To je plumérie, ne?
- Frangipani. - Co?
- Frangipani. - Frangipani.
Jo. Počkej.
- Tak tomu říkáš? - Je to květina lásky.
Jako by to Bůh stvořil, aby přebil pach hořících odpadků.
Moje máma říkávala, že nic nežije rychleji.
Během jediného dne se rozvine, změní barvu,
zvadne a uhyne.
Tak.
Občas říkáš takové věci...
Vpravo nebo vlevo?
- Proč? - Je to strašně důležité.
Vyber si.
Je to jednoduchý. Když si vybereš levou stranu,
znamená to, že jsi zadaná, že někoho máš.
Takže...
No...
Jo, dobrá volba. Dobrá volba.
Sedm let?
Páni.
Takže když jsi začal pracovat na Mayaluga,
slavila jsem sladkých 16 let.
Jo.
No teda!
A bylo tvých 16 sladkých?
Ne. Máma mě vzala poprvé do baru.
Měla jsem snad deset panáků melounového likéru.
Byla to nejhorší kocovina mého života.
Takže tvoje máma je divoška? Taková ta, co zůstane mladá?
Ne, ona prostě je mladá. Bylo jí 31.
- Když ses narodila? - Ne, ten večer.
Měla mě v patnácti.
- No teda. - Otěhotněla, když byla ještě holka.
Měla mě vlastně natruc. Vychovali mě tátovi rodiče.
- Jaký to bylo? - Nic jinýho jsem nepoznala. Nevím.
Občas jsem chtěla utéct, ale máma pracovala u aerolinek
a to, že nebyla moc doma, mě nějak nutilo zůstat,
jako bych tu školu chtěla dodělat kvůli ní.
- To dává smysl. - Asi jo.
Jakmile jsem byla hotová, práskla jsem do bot.
S kamarádkou jsme šetřily a koupily si lístky na super autobus.
Přejely jsme hranice do Todos Santos a pár měsíců jsme žily na pláži.
Živila nás salsa a celé dny jsme surfovaly. Bylo to...
Bylo to úžasné.
Plánovaly jsme tam zůstat šest měsíců, ale bylo z toho pět let, a teď jsem tady.
Jsi tady.
Troufneš si na tanec, mořský vlku?
- Promiň. Můžu říct ne? Ne, ne, ne. - Ano.
Já jsem tě varoval.
Promiň, líp to neumím.
Ne, máš to v sobě. Vím to.
Jsi mnohem lepší tanečnice.
To je těma šatama.
- Je to těma šatama. - Proto jsi mi je koupil.
Odhalilas mě.
- Tami? - Jo?
Vydala by ses se mnou na plavbu kolem světa?
A teď výdech.
Už je to. Je to dobrý.
Jenom dýchej.
- Co je? Co? Co? - Moje žebra.
Proboha...
Chyť se mě.
Můžeme? Raz, dva, tři, teď.
Dobře...
A co Fatu Hiva? Nejdřív bychom mohli tam.
To by šlo. Jo, to by šlo. Ale musíme se vyhnout Hana Vave.
Tam míří každý. Je to hrůza.
- Co tam všechny táhne? - Lepší kotviště.
- Hlupáci. - Omoa Bay, to je paráda.
- Fakt? Myslíš pláže? - Jo, jsou víc než úžasný.
A co Japonsko? Hrozně bych se tam chtěla podívat.
Děláš si legraci? Japonsko naprosto miluju!
- Fakt? - Jo.
- Jak dlouho by nám trvalo tam doplout? - Věčnost. Ale vadí to?
- Ne. - Ne. Bože, s tebou chci jet kamkoli.
- Tak pojedeme kamkoli. - Richarde!
- Richarde.
Kde ses schovával?
- Kde se dalo. - Ráda tě vidím, Richarde.
Už jsem chtěl volat pobřežní hlídku.
- Pardon. Pardon, to je Tami. Tami... - Zdravím.
- Christine, Peter. - Ahoj. Těší mě.
Tami. Jak se máte?
Skvěle. Jdeme na kávu. Připojíte se?
Jsem rád, že jsme na tebe narazili. Chceme s tebou něco probrat.
Jde o to, že se musíme náhle vrátit do Londýna, a tak nás napadlo...
Snažíme se někoho najít... Nevím, jestli bys o to měl zájem,
ale nechtěl bys vzít naši Hazanu do Kalifornie?
Dali bychom ti 10 tisíc dolarů a zpáteční letenku první třídou.
Vážně?
- Děláte si legraci, že jo? - Ne, brachu. Co ty na to?
Kam v Kalifornii?
Do San Diega.
Páni.
Nechci vypadat nevděčně,
ale bylo by možné chtít dvě zpáteční letenky?
Platí a platí.
Platí a platí. Úžasné. To je...
- Kdy odjíždíte? - Doufáme, že nejpozději příští týden.
Nechceme na vás tlačit, ale bylo by skvělé vědět, kdy vyplujete.
- Samozřejmě. - Úžasné.
Promyslíme to.
2 dny po bouři
Vážně chceš ty výpočty nechat na mně?
Jsem v matice příšerná.
Zvládneš, cokoli si vezmeš do hlavy.
Totéž mi říkávala máma.
A pak mi říkala, že jsem umíněná.
Asi jsem měla být víc po ní, co?
Teď už bych měla děti a žila někde na předměstí.
Kdybych byl poslouchal tátu, tak jsem pořád na námořní akademii.
Jenže já jsem chtěl žít svůj vlastní život.
Jsme...
Jsme strašně severně.
Unáší nás proud.
Jak moc?
Mnohem dál, než jsem myslela.
Jakou máme šířku?
Osmnáct stupňů severní šířky.
Museli by nás hledat na ploše nějakých 2500 čtverečních kilometrů.
Umřeme tady.
Jsme mimo dráhu jakýchkoli letů. Nevedou tudy plavební dráhy.
Tami...
Nikdo neví, že jsme tady.
Budeme v pořádku.
Ahoj.
Jsi v pohodě?
Nechci mít pocit, že tě doprovázím na tvých cestách.
Chápu, že je to skvělá příležitost,
ale ještě nejsem připravená jet domů.
Není to směr, kterým se chci dát.
A jestli to je to, co ty chceš...
Promiň.
- Nepojedu tam. - To po tobě nechci.
Já vím.
Obeplul jsem půl světa, než jsem tě našel,
tak už tě nepustím.
Co je?
Mohla bych vidět tu velkou ošklivou loď?
Ta loď má 17 metrů.
Čtrnáct sekund...
To znamená, že plujeme rychlostí dva, dva a půl uzlu.
Do San Diega bychom mohli dorazit za 25 dní.
Ale s tím protivětrem to může trvat i měsíc.
A co kdybychom nepluli do San Diega?
Jak to myslíš?
Co kdybychom to stočili doleva a vydali se na Havaj,
jako to dělávali navigátoři dřív?
Jo, ale většina námořníků to nepřežila, Tam.
- Když mineš Havaj... - Já vím, není tam nic, až Japonsko.
Je to jako střílet ze 3 000 kilometrů na pohyblivý cíl.
Když mineme Havaj, tak umřeme.
A přidali bychom si 800 kilometrů.
Jo, ale proud a vítr bychom měli v zádech.
Dobře, tak doleva na 19 stupňů.
Jo.
...a v přístavu jsem vykřikla: „Ještěže jsme zpátky na Rangiroa!"
Chlapík vedle nás se podíval na svou ženu a povídá:
„Nejste na Rangiroa. Tohle je Apataki."
- Ne... - Jak to? Je to 100 mil vedle.
To mi říkej.
- Byla to nejdelší plavba mého života. - Promiň, miláčku.
- Tak na zdraví. - Na zdraví.
Jestli se můžu zeptat, proč tak pospícháte do Londýna?
Jde o Christinina otce. Není na tom dobře.
To je mi líto.
- Bude v pořádku? - Je mu 94. Má za sebou skvělý život.
Moc nám pomůžeš, Richarde.
Páni, to je nádhera.
Richarde, došlo zázvorové pivo. Skočíme pro něj do klubu.
Chovejte se jako doma. Hned jsme zpátky.
Co říkáš na tu velkou ošklivou loď?
Říkám, že 6 500 kilometrů je šílenství.
Jo, ale za měsíc bychom si vydělali na celý rok společného cestování.
Rok?
Celý rok?
Proč se mě pořád snažíš zbavit?
Proč se se mnou pořád chceš milovat?
Jako tady?
Teď je to naše loď, tak proč ne?
Takže do toho jdeš?
Jen kvůli těm letenkám první třídou.
Ale, ale...
- Teď ne, ty chlípníku. - Ale no tak.
Ahoj, mami. Promiň, že jsem dlouho nepsala.
Chtěla jsem ti dát vědět, že přijedu domů.
Dostala jsem skvělou nabídku doplout s jednou jachtou do San Diega.
Mělo by to trvat asi 30 dní,
takže do Halloweenu bych tam mohla být.
No tak!
Zdá se, že máme čtvrt nádrže vody!
Byla bych moc ráda, kdybys byla doma,
protože ti chci představit svého partnera.
Jmenuje se Richard a je trochu starší. Je to Angličan.
Jsme spolu teprve pár měsíců,
ale myslím, že je to ten pravý.
Šťastnou cestu, drahoušci.
Ale to se uvidí, až spolu přeplujeme Tichý oceán.
Strašně se na tebe těším, i na babičku a dědu
a na tátu, jestli tam bude.
Brzy se uvidíme. Mám tě moc ráda.
To je všechno. Čerstvé potraviny jsme už snědli.
Auvajs.
- To je všechno? - Jo, to je všechno, co jsem našla.
Na, musíš se napít.
Pij.
Zavři oči.
Jsi připravený milovat mě ještě víc?
Teď. Otevři oči.
To je burákové máslo?
- Chceš pomoct? - Ne, to zvládnu.
Jak moc mě teď miluješ?
Je to dobrý?
Je to strašně dobrý.
Panebože...
Páni,
co na to říkáš?
- Je tak rudý. - Ale no tak.
Co?
Takhle bys popsala obraz od Moneta? Jako rudý?
Kdyby byl rudý, tak jo.
Ne, ten západ slunce není rudý. Ten západ slunce je karmínově granátový.
Dámy a pánové, Bob Ross!
- Je karmínově... - Je rudý!
Jsou tam mandarinkové a fialkové tóny s nepatrným dotykem cyklámenu.
Rudý.
- Večerní nebe rudé... - Zítra krásně bude.
Kdo je vůbec Bob Ross?
Nevíš, kdo je Bob Ross?
- Měl bych? - Je něco jako mistr kýče.
Je to Monet moderní doby. Líbil by se ti.
Počkat.
- Počkej, ukaž se. - Ne.
- Tvoje tváře... - Budu hádat. Jsou rudé?
Ne, ne. Rozhodně nejsou rudé.
Vypadají spíš jako žhnoucí lososový kečup.
PĚT DNÍ PO BOUŘI
Tam?
Co se děje?
Moment.
Jsme 90 kilometrů od kurzu.
A odchýlili jsme se o stupeň šířky.
- Jak to? - Nevím.
Možná ty hodinky nefungují. Nebo jsem to blbě spočítala.
Jsme skoro 3 000 kilometrů od Havaje.
A to pitomý kormidlo je na nic.
Nedokážu udržet správný kurz.
- Ne, ne, ne. Teď se musíš řídit hlavou. - Chceš umřít hladem?
- Chceš to vzdát? Klidně. - Říkáš to, jako bychom měli na výběr.
Nemáme!
Ticho!
Jsi v pohodě?
Máme tam namotanou genu. Nejde to uvolnit.
- Možná tam bude muset zůstat. - Aby nás takhle zpomalovala?
DESET DNÍ PO BOUŘI
- Copak? - Jak to vypadá?
Dobře.
Dole všechno v pořádku?
Jo.
Dochází nám voda.
Sedm plechovek sardinek.
Devět plechovek...
kdovíčeho.
Ať jsou to broskve!
Naštěstí to asi budou fazole.
Tři plechovky lančmítu.
Ještěže ta pálivá omáčka se nerozbila.
To nám nevydrží ani na týden.
Budeme to muset doplnit proteinem.
To neudělám. Nedokážu zabít rybu.
- Proč? - Nesnesu, aby něco trpělo.
- To jídlo nám až na Havaj nevydrží. - Já vím.
Promiň.
Mám polámaná žebra.
Mám rozdrcenou nohu.
Jsem jen na obtíž.
- Uklidni se. - Tobě se to říká.
Ber to tak, že by to mohlo být horší.
Třeba bychom mohli umřít hlady.
Nedokážu to. Je to hrozně těžký.
To nic.
Nezvládnu to.
OSMNÁCT DNÍ PO BOUŘI
Copak tu asi máme?
Co?
To není možné. Našli jsme zlatou žílu.
Jako fakt?
Bude večírek!
Letmý dotek lidství.
Otočila jsem se na tebe,
abys mi připálil cigaretu.
Kéž bych sebrala tu kuráž.
Ještě mě neznáš.
Snad se do tebe nezamiluju,
protože to jsem pak vždycky smutná.
A tak muzika hraje
a ty mi dáváš všanc
své srdce.
Kéž bys mě nikdy nepotkala.
Nedostala by ses do téhle patálie.
Ale pak bych neměla naše vzpomínky.
To bych nevyměnila za nic na světě.
Když se zamiluju,
jsem vždycky smutný.
Dal jsem si pivo
a teď slyším, jak mě voláš.
Myslím, že jsem se
do tebe zamiloval.
- Jdi ty. - Můžu se na něco zeptat, zlato?
Jistě.
Jak zemřela tvoje máma?
Opravdu to chceš vědět?
Nemusíš mi to říkat. Jen mě to zajímalo.
Když mi bylo sedm, tak se oběsila.
- Cože? - Jo. No...
- Už je to dávno. - Páni. To je mi líto.
Víš, první osoba, která ti umře, by měla být stará.
Neměla by to být tvoje vlastní matka.
Myslím, že za ty roky jsem si to tak nějak zpracoval.
Co sis zpracoval?
Její hlas,
asi.
V duchu se jí ptám,
co si o věcech myslí,
a pořád ji slyším, jak mi říká, co je dobré a co špatné.
Co říká teď?
„Takže je pravda, co se říká?
Chlapi si prostě chtějí vzít svoje mámy."
Sakra. Vážně jsem se zeptal, jestli si mě vezmeš, hlasem mrtvý matky?
Proboha.
Můžu to zkusit ještě jednou?
Miluju tě.
A vím, že s tebou chci být navždy.
Takže...
Proboha.
Vezmeš si mě, prosím?
Nemůžeš říct „prosím“. Zní to, jako bych ti dělala laskavost.
- Dobře. Tak... - Ale ano. Ano.
- Můžu... - Jasně.
Asi jsem ho udělal moc malý.
- Je to tak? - Ty jsi ho udělal?
Ale slibuju, že až dorazíme do Států, dostaneš opravdový.
Ne.
Je dokonalý.
DVACET DEVĚT DNÍ PO BOUŘI
Panebože. Panebože.
Hej!
Haló!
Hej!
Tady jsem!
Zastavte! Haló!
Ne, ne, ne, ne!
Jak to, že jste nás neviděli?
Tady jsme! Jsme tady!
Kam jste zmizeli?
Halucinace?
Mám halucinace?
Panebože, umřeme tady!
Umřeme tady!
Možná.
Tohle neříkej!
- Byla bys radši, kdybych ti lhal? - Ano. Prosím, lži.
Řekni mi, že to bude dobré. Řekni mi, že tohle je skutečné.
A proč vlastně?
Nejspíš už jsme mrtví.
Jsi vyčerpaná, dehydrovaná,
máš halucinace...
To jo, ale mrtvá nejsi.
Probuď se. Zlato, musíš se napít trochu vody. Otevři pusu.
Ještě trochu. Tak.
- Musíš taky něco sníst. - Hlavně bys měla jíst ty.
Mám toho spoustu.
Otevři pusu. Kousni si.
Musíš něco sníst.
- Zase jsi mě nechala prospat celou noc. - Jo.
A další noc
a další den.
Probuď mě, až dorazíme na Havaj.
Už nám zbývá jen 1 000 kilometrů.
- Jenom? - Jo, jenom, zlato.
Ne, ne, neusínej. Dívej se na mě.
Podívej...
Já jsem...
Já jsem ta, kdo se vydá za horizont.
Jsem pravý námořník.
Počkat, co to bylo?
Zlato, tohle musíš vidět.
- Ten pták přiletěl z pevniny? - Jo.
Co dělá tak daleko od pobřeží?
- Musel ji sem zanést vítr. - Tak daleko?
Asi ano.
Je to neuvěřitelné, viď?
Měli bychom se bát?
Vezmi kormidlo. Zkontroluju to.
Varování všem v Tichém oceánu.
Silný vítr a očekávané přeháňky se změnily na tropickou cyklónu
formující se u Střední Ameriky, klasifikovanou stupněm čtyři.
Je rychlá a nabírá na síle. Nyní je na 12 stupních severní šířky
a 107 stupních západní délky s rychlostí 12 uzlů.
Zlato, to není dobré.
Opakuji pro všechny, kdo mě slyší.
- Zlato... - Vydrž, prosím tě.
Takže jsme na 11 stupních severní šířky a 123 západní délky.
Víc než 1 500 kilometrů od centra bouře. Měla by se uklidnit, než k nám dorazí,
- ale musíme si dát pozor. - Co kdybychom změnili kurz?
Co?
Stočíme se na sever. Dáme bouři větší prostor. Co ty na to?
Dobře, tak jo.
Musíme všechno zajistit.
- Nejdřív musíme vyrovnat plachtu. - Dobře.
- Dobře, zajisti to. - Jo.
Nic tady nesmí lítat, kdyby nás bouře zasáhla.
Já to udělám.
TŘICET TŘI DNÍ PO BOUŘI
Vzbuď se. Co ty na to?
To je růžový absint.
A krvavé měsíčky
v havajské redukci.
Je to rudé.
Ty jsi řekl rudé?
Takže se mnou souhlasíš?
Tami, je to rudé.
Jo.
Konečně.
Je to rudé. Je to rudé.
Rudé po ránu nebe...
Varujeme námořníku tebe.
Další pitomá bouře.
Zlato... Panebože. Celý hoříš.
To bude dobrý.
Budu tě před tou bouří chránit.
Tak jo.
Stáhni tu plachtu!
- Co? - Stáhni tu plachtu!
Jo!
Stáhni tu plachtu!
Už to mám!
Pomoz mi!
Byla to jenom přeháňka.
Není úžasné, že i díky malé plachtě může zmizet celý svět?
Vidíš?
Když jsem byla malá,
chodíval za mnou táta do domu mých prarodičů.
Nikdy jsme nevěděli, kdy přijde. Prostě se najednou objevil.
Když přijel, byla jsem nadšená,
protože jsem ho prostě milovala.
Vzal mě surfovat a pak na zmrzlinu a...
Druhý den ráno byl zase pryč.
Nikdy jsme nevěděli, kam jel, prostě zmizel.
A pak, když mi bylo asi deset,
prarodiče ho přestali pouštět dál
a on strašně zuřil.
Ječel a řval a...
Slyšela jsem věci, jaké by asi malá holka slyšet neměla.
Když se to dělo, šla jsem do koupelny,
zamkla jsem dveře a vlezla si do vany.
Přes sprchu jsem přehodila deku
a dělala jsem, že jsem někde úplně jinde.
To teď taky můžeme dělat.
Můžeme dělat, že jsme někde úplně jinde.
Hurikán Raymond je nyní řazen do kategorie čtyři.
Mayday, mayday! Tady je plachetnice Hazana. Slyšíte mě?
Musíme plout na jihozápad.
Myslíš?
Když se nemůžeme dostat nad ni, možná se pod ní vyhneme nejhoršímu.
Co jsi říkal?
Nic, jen...
Zapni lokátory.
Miluju tě.
Mám to udělat?
- To je dobrý! - Opatrně!
Pozor!
- Držím tě. - Richarde! Richarde!
To je dobrý.
- Jsi v pořádku? - Jo.
- Chvilku jsem se bál, že jsem tě ztratil. - Neztratíš mě.
- Běž dolů, je to bezpečnější. - Bez tebe nepůjdu.
- Můžeme se převrátit. - Loď se zase narovná. Běž dolů.
- Bez tebe nepůjdu. - Běž hned dolů!
- Proboha! - Tami, jdi dolů!
Musíš dolů! Běž!
Na! Připoutej se.
Tam...
Tami.
Vzbuď se.
No tak.
Richarde.
Teď už tě pustím.
Vždycky tě budu milovat.
A po pár dnech přijdou halucinace.
Jsi připravený milovat mě ještě víc?
Kdybych tě nepotkala, neměla bych naše vzpomínky.
To bych nevyměnila za nic na světě.
Teď už to musím zvládnout sama.
ČTYŘICET JEDNA DNÍ PO BOUŘI
Ahoj.
Vrátila ses.
Co tady děláš?
Odkud jsi přiletěla?
Jste v pořádku?
Máme vás.
Uvažte tam lano.
Richard Sharp zemřel při hurikánu Raymond. Bylo mu 33 let.
Tami Oldham přežila sama na moři 41 dní. Bylo jí pouhých 24 let.
HLAS MI ŘÍKAL, ŽE MUSÍM PŘEŽÍT
RICHARD MĚ DRŽEL NAŽIVU
Tami se dodnes věnuje plachtění.